UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
- Nu, așteaptă. Bine. - Bun, am reușit.
- Acum e bine... - Știi ceva?
- Lasă-mă jos. - Ce?
- Lasă-mă jos. - De ce?
Pentru că nu-mi place când te strâmbi. Nu vezi că e jignitor?
Nu, mă strâmb de plăcere.
În pat nu faci așa. Lasă-mă jos.
- Încerc să te apuc mai bine. - Lasă-mă jos!
- Bine. Îmi pare rău. - Bine.
- Ia să vedem!
- E mai greu, e un unghi nefericit. - Nu! Iisuse!
Îmi pare rău! Ce s-a întâmplat?
Nu-i nimic. Mi-ai tras un genunchi în vagin.
- Îmi pare rău! - Un pic.
- Adu un prezervativ. - Bine.
- Băga-mi-aș! - Omule! Vino odată!
- Gata! Știi ceva? - Da, vino aici!
Nu mai am prezervative, hai s-o facem fără de data asta.
Nu putem.
Încerci chestia asta cu mine de două decenii,
din primul an de facultate.
- Da, pentru că ține. - N-a ținut nici măcar o dată.
Bine. Există vreo posibilitate ca tu...
Cum să zic? Nu ești ”menopauzată”?
Ce naiba e cu tine?
Nu există vârstă fixă, poate ești „menopauzată”.
Nu mai spune „menopauzată”. Nu sunt un player DVD.
- Trebuia să fie „meno-oprită”. - Nu e un verb.
Doar că ne găsim într-o situație foarte delicată.
S-ar putea rezolva ușor cu trei până la cinci dolari!
CHICAGO TOWERS PARCAREA HOTELULUI
- E rândul meu! - Nu-mi pasă.
E rândul meu! Dă-mi-l... acum!
- E rândul meu! - Ba nu e!
E rândul meu, târfă!
Ce naiba'...
- Al meu! - Dash, limbajul ăsta...
S-a rezolvat. Am căciulița pentru penis.
Iau avionul la New York. Am prins un bilet fără rezervare.
- Nu. Ce s-a întâmplat? - Nimic grav, dar trebuie să mă duc.
Trebuie să stăm de vorbă. Am lucruri să-ți spun.
Mă iubești? Îți lași nevasta? Să-l părăsesc pe Jon?
Îmi pare rău, dar sunt stresată din cauza lui Dash.
- E în regulă? - Da.
Dar m-au chemat de la școală.
Hai să vorbim când mă întorc la Chicago, pe 14.
Sau la începutul lui septembrie,
când vin la New York... pentru restul vieții.
Eu și Lisa ne mutăm înapoi acolo.
Poftim? De ce?
De zece ani o târăsc pe Lisa după mine pe unde merg să predau.
E pregătită să se întoarcă acasă.
Deci... reuniune! Grupul de prieteni se reunește!
Da!
Atunci... s-a terminat.
Da. Tocmai voiam să spun asta. Ar fi cel mai bine.
Atunci cum stăm?
N-ai senzația că te bălăcești într-o mlaștină de la brâu în jos?
Ba da.
Am impresia că m-am îmbrăcat prea gros.
Să plecăm odată! Ce se întâmplă? Așteptăm să descarce camionul?
Cine te-a învățat să conduci? Ticălos cretin!
Nu îl privi în ochi.
- Te implor, nu... - Nu vorbi așa cu soțul meu!
- Vino și spune-mi-o în față! - Nu veni aici!
Du-te-n mă-ta!
Sunt avocată! Închide naibii gura aia!
- Du-te-n mă-ta! - Ba du-te tu!
- Du-te-n mă-ta de japiță! - Iubito, gata, l-ai pus la punct.
Putem să... Iubito, te rog.
Regret, domnule. Îmi cer scuze.
Te bag în mă-ta și pe tine! Dă-i drumul, boule!
Mulțumesc pentru serviciu.
- E un taximetrist nenorocit - Poftim? Știu.
Nici nu e vina noastră, e o mașină...
- Știu. Ce e cu tine? - Sunt bine.
Am emoții înainte să-i văd pe toți. Cred că...
Când ne reunim, totul e atât de competitiv și de pueril.
Poftim? Cu prietenii noștri?
De ce? Sunt prietenii noștri cei mai buni. Ce se poate întâmpla?
Avem 20 de ani de frustrări acumulate, gata să explodeze.
Acum iese și ăsta. Uită-te la el!
- Marianne! - În sfârșit!
Suntem aici!
Partenerul meu, Felix.
- Bună! - Încântată!
- Mă bucur să vă revăd. - Așa ne salutăm acum?
Ce-i așa de haios?
La facultate, ne strângeam reciproc de testicule.
- Era felul nostru haios de a ne saluta. - Un pic imatur.
Ce gălăgios!
- Fotografie de grup. - Da!
- O fac eu. - Stați! Unde e Sam?
- Nu știu. A spus că vine. - Ciudat. Grupul de prieteni s-a reunit!
Unu, doi, trei...
Bine.
- Felix, vino! - Hai și tu!
- N-are nicio noimă. - Hai, cuplul fericit. Așa!
- Bine, perfect. - Da!
- Minunat. - Bine.
- Cine vrea cocktailuri? - Noi!
Beri!
- Sunt foarte energici. - Ne distrăm.
Faceți multă gălăgie.
Asta ne va aminti că, săptămâna trecută, eram adulți la casa noastră,
iar acum stăm aici, ca la 19 ani.
E temporar.
Abia aștept să dormim pe o canapea extensibilă.
- Da? - Da! Așa mai merge!
O secundă. Uite barul.
Deci... Ce mai fac Froshy și Ethan?
- Nu cred că Lisei îi place să-i spui așa. - E măgulitor.
Era o ironie când eu eram în ultimul an, iar ea, boboc. Acum e un compliment.
- Deci n-are legătură cu aventura ta? - Vorbește mai încet.
Și de ce insiști să-i spui aventură?
Pentru că sunteți căsătoriți separat și faceți sex împreună.
A fost o lipeală idioată din facultate care nu se mai termina.
Acum am terminat-o.
Ați ținut-o așa 20 de ani. Mai mult decât căsniciile voastre.
Da, am ajuns să înțeleg
că nu le poți avea pe toate tot timpul.
Am terminat-o definitiv cu Ethan. Jur.
- Sper. - Ce vrei să spui cu asta?
M-am săturat să îți păstrez secretul
și detest că a devenit și al meu.
Vreau să fiu normală.
- Și eu! - De ce n-ai venit la brunch?
Nu știu. Uite...
Nu am un plan. E o situație imposibilă.
Sun-o și gata.
Ai dreptate.
- Dumnezeule! - Froshy, uită-te la tine!
Te micșorezi! Ești incredibila Froshy care se micșorează!
Ești foarte elegantă pentru o după-amiază de marți.
Te iubesc! Haide.
Știi cu cine mă întâlnesc mâine? Cu Felix.
Felix, iubitul lui Max? Profesional, pentru fertilizare?
Da.
Încercați faceți un copil?
Încercăm, dar nu reușim...
Deci e momentul pentru știință. Ura!
Ethan cu un copil, e... greu de imaginat.
Știu, cred că și lui îi vine greu.
Doamne, patul ăsta e atât de comod! Aș putea adormi aici.
Sunt...
Sunt optimistă pentru voi, cred că ați luat decizia corectă.
Uite ce o să fac. O să-ți cumpăr patul ăsta.
Poftim? Ar fi ciudat!
- Da. Cadou de casă nouă. - Ia stai puțin.
Nu, Sam, e o nebunie.
- Nu avem apartament. - Prea târziu, patul e luat.
Felicitări pentru noul pat!
Iar diseară, eu și Jon vă invităm la cină.
E distractiv! Ce bine că sunteți aici!
Raoul!
Mai întâi, vreau să-ți spun
că mi-au plăcut la nebunie cele 60 de pagini din Înaintea furtunii.
- Max, îți mulțumesc. - La nebunie.
E prima mea lucrare mai accesibilă.
Știu că am noroc, criticii îmi apreciază cărțile.
Vreau să le și citească oamenii. Pentru că avem nevoie de bani.
În fine... sper că n-a fost prea banală.
- Nu! Dimpotrivă. - Minunat.
Ideea de a explora rasele prin ochii unui metis de 18 ani,
cu câteva luni înainte de Katrina, dar fără drama uraganului.
- Așa! - Tipic pentru tine, atât de...
Tipic pentru tine.
Mersi mult, Max. Ce urmează acum?
Cred că am ajuns într-o fundătură.
Poftim?
Cartea nu mai există. Să nu mai lucrezi la ea.
Ce strategie de vânzări mai e asta? Furtuna e bestsellerul meu!
Restul echipei e de altă părere.
Ce-ar fi să-mi zici ce crede restul echipei?
Sunt foarte deschis criticilor constructive.
- Uneori te cam... - Vrei să-mi spui ce crezi?
Vreau să știu ce crezi.
Vorbești așa când nu te simți în largul tău.
Să-ți explic. Uneori, în edituri,
lumea se calcă pe bătături, nu e o problemă.
- Mie mi se pare că e. - Nu e o problemă.
- E o problemă imensă. - Vreau să aflu părerile lor.
- Dacă insiști... aici sunt. - Da.
Bun. Donna, care era în toane proaste, apropo, pentru că divorțează.
- Max... - A zis că e tare plicticoasă.
- „Tare”? - A subliniat „tare”.
- Nu mă mir că divorțează. - Așa e.
- Dă-i înainte! - Bine.
Urmează Patel. Lui i s-a părut...
că nu e interesantă... deloc.
„Urăsc foarte tare cartea asta.”
A lungit cuvântul: „Fooooarte tare.” „O urăsc”, a spus.
Nu-ți face griji cu rahaturile astea. Am răspunsul la problemele tale.
Lasă pe mine.
- Sunt gata. - Două litere.
Y...
A.
Stilul young adult.
- Nu e pentru mine. - Nu știu.
Eu știu. Scriu ficțiune pentru adulți.
Da, și ai câștigat premii cu ele.
- Premiul Pen/Hemingway și Pushcart. - Da.
Sunt premii de care n-a auzit nimeni.
- Nu chiar nimeni. - Știu că e neplăcut.
Ethan, marele roman american e acum
seria internațională pentru tineri adulți, cu tiraj uriaș,
ecranizare și multe produse asociate.
Ăsta-i viitorul.
De ce faci așa pe agentul acum?
Oricum, în romanele tale, protagoniști sunt adolescenți.
Trebuie doar să găsești o intrigă mai captivantă. Înțelegi?
Bine, uite una. Vampiri cu cancer. Nu?
Trăiesc o veșnicie, mor o veșnicie.
Sau ia-o invers. Începe cu titlul, apoi scrie cartea. Uite o idee.
Mingea morții. Ce e o minge a morții?
Nu știu. Dar sună grozav, nu? Nimeni nu-i supraviețuiește.
O să reușim. Ca tot ce am scris împreună la facultate.
Și ar putea deveni următorul mare succes internațional.
Doamne! E extraordinar!
Max, stilul YA e distructiv, înțelegi?
E pentru adulți care refuză să se maturizeze
și citesc cărți pentru copii!
Te împiedică să-ți vezi de viață și să trăiești și ne distruge cultura!
- Deci accepți? - Da, pe mă-ta! Accept.
Mersi că ați făcut asta așa, fără nicio pregătire.
- Pentru asta ne-am mutat aici, nu? - Pentru prieteni.
La ultima reuniune,
am realizat că nu mai am multe în comun cu amicii de la Hofstra.
Noi avem noroc.
Pentru noi, prietenii de la facultate sunt ca o familie.
Familia mea este familia mea.
Voi cu ce vă ocupați?
Lisa e avocat. O știi de zece ani.
Nu-i nimic. Am lucrat pentru ACLU, în Michigan.
Deci ești un suflet milostiv?
Nu mai sunt. Acum sunt juristconsult pentru un fond de investiții.
- Care? - Blackstool Group.
- E magazinul DeGrasso? - Da, așa e.
- Îmi place. - O cheamă Lisa.
Lisa, Pisa, pizza. Lisa... S-a făcut.
Ne bucurăm nespus că sunteți aici.
Dacă vă putem ajuta cu ceva să vă acomodați, spuneți-ne.
- Să ne cumpărați poate un pat? - Doamne!
Ce ai spus?
- Sam și Jon ne-au cumpărat un pat azi. - Chiar?
Mulțumesc. Chiar nu era nevoie.
- De acord. - Un mic cadou de casă nouă.
- Un baldachin de la Holly Hunt. - Tot deplasat.
În fine, gata cu paturile.
Vreau să știu ce a spus Max despre Furtuna.
Furtuna? Ce e Furtuna?
Furtuna e romanul extraordinar la care Ethan lucrează de doi ani.
Da.
- Nu-mi place ficțiunea. Fără supărare. - Nu-i nimic.
Îmi plac Liar's Poker, Moneyball și The Big Short.
- Ești fan Michael Lewis. - Cine-i ăla?
- E cel care... - Nu scrie bestselleruri, să știi.
E ficțiune literară. Nu ies bani mulți.
De fapt...
Max crede că se va vinde foarte bine.
- O carte de referință. - Serios?
- Pe bune? - Doamne! Iubitule, e extraordinar!
- Mulțumesc. - Sunt atât de mândră de tine!
- Bani grămadă. - Știți ceva? Să sărbătorim!
Veniți la casa noastră de la țară.
Invit pe toată lumea în Connecticut și nu accept refuzuri, Froshy.
E minunat!
Incredibil cât se străduia Ethan să nu se laude cu cartea, nu?
E clar că e încântat de ea.
De ce nu recunoaște? E cam penibil.
Le-ai cumpărat un pat?
Da! Care-i problema? Cumpăr zilnic paturi pentru oameni.
Da, cu banii lor, nu cu ai noștri.
Știu că ții la prietenii tăi, dar vă umpleți de venin când vă vedeți.
Vă împungeți și vă umflați în pene întruna.
Nu trebuie să te dai mare. Nu ne întrecem cu...
Cum o cheamă pe ea? Pizza.
- N-o cheamă Pizza, ci Lisa. - Așa, da.
Nu mă întrec cu ei, vorbesc despre ei, procesez.
Încerc să „descarc” cu tine.
De ce nu-mi faci la fel? Mă faci să mă simt nebună.
Ei au viața lor, noi, pe a noastră. E irelevant.
Nu-mi petrec timpul gândindu-mă la alții.
Mă gândesc dacă tu și copiii noștri sunteți fericiți.
Pentru mine, asta contează.
Încercăm cam de un an.
- Da. - Un an? Doar atât?
Nu e mult. De ce sunteți aici?
Nu folosim protecție de vreo opt ani.
- Să tot fie vreo opt. - Înțeleg.
Dar cam asta e media, nu? Pentru cineva...
- E normal, nu? - E bine că ați venit aici.
Da, bine.
Văd că ați avut o sarcină și ați făcut avort după șase săptămâni.
- Eram la facultate. - Înainte să apar eu.
Analizele au ieșit bine, la fel și ecografia.
Deci o să-i dăm de cap.
- Bine, fantastic! - Grozav!
Între timp, poate renunțați să vă mai strângeți de coaie.
- Bine, da, îmi notez. - Nu, glumeam.
Când ne-am cunoscut,
ai dat mâna cu ceilalți și v-ați apucat reciproc de coaie.
- Tu și Max... - La Marianne!
Și să nu porți slip.
- Da. - Ținută adecvată.
Nu, vorbesc serios, fără slip.
- Vrei să spui... E pe bune. - Da.
- Cred că înțelegem. - Apasă butonul și nu purta slip.
Bine. Și fără jacuzzi!
Înainte să plecați...
Vă voi scrie costul procedurii, în plus față de asigurarea medicală,
ca să fim bine înțeleși.
Dacă aveți întrebări, să ne spuneți.
Da.
E în regulă? Da?
Aici e inclusă reducerea pentru rude și prieteni?
- Sigur că da. - Da.
- Mulțumesc. Salută-l pe Max. - Vorbim curând.
- Mă anunțați dacă aveți întrebări. - Mersi.
- La revedere! - Ținem legătura.
Și fără masaj!
- Poftim? - Cum? Fără masaj?
- Da. - Bine.
E o glumă. Cineva a comentat că sunt prea rigid.
- Am înțeles. - Bine, mersi.
Bine, am terminat. La revedere!
AMURG (FILM 2008)
Ba nu, Edward.
Chiar nu știu pe care l-aș alege.
De ce nu mi-ai spus că tu și Lisa încercați să aveți un copil?
De ce ne-ai cumpărat un pat? Al tău, Ethan.
De ce-mi trimiți mesaje? Șterge-le imediat.
Nicio grijă, e computerul lui Marianne.
Al tău, Ethan.
Nu se poate! E computerul lui Marianne. Al tău, Ethan.
Doar iepurele.
E tipic pentru Sam.
Locuim cu toții în același oraș,
dar ne ducem în Connecticut s-o vedem.
Da. Dar o să vă placă la ea, are o casă frumoasă.
Sigur că e frumoasă. Tot ce atinge Sam e frumos.
Mă face să mă simt inferioară, bună de nimic.
Parcă ea e mereu în ultimul an, iar eu, în primul.
- Încă îmi spune Froshy. - Știu, draga mea, e cumplit.
- Trebuia să mă descarc. - Da, știu.
Cred că îți spune Froshy din afecțiune.
- Eu nu cred. - Eu cred.
E foarte drăguț.
- Putem să ridicăm plafonul? - Ar fi super!
E o poveste haioasă. Nu, nu pot.
- Bine. O să încerc eu. - Te rog, n-o face!
- Așa. - Ce frumos!
Așa.
- S-a blocat, nu? - Da. Vrei să conduci tu?
Da, conduc eu.
Parcă am fi într-o corabie pe roți.
- Vezi ceva în spate? - Nu.
Pare periculos.
Ce faci?
- S-a rezolvat. - Îți dăm banii pe el.
Ce casă! Pare desprinsă dintr-un episod din Oglinda neagră.
- Ce mașină urâtă! - Măcar încă are acoperiș.
E îmbrăcată ca în Oglinda neagră.
Bună! Mă bucur să vă văd!
- Mersi că ați venit. - Bună!
Bună! Intră. Bună!
- Mă bucur să te văd. - Bună!
- Bine. - Și eu.
A cui e mașina din față?
A mea. Mi-am făcut-o cadou anticipat pentru vârsta de 40 de ani
și nu-mi pasă dacă nu vă place.
- Ați văzut mașina din față? - Da.
Oare se transformă într-o găoază uriașă?
Fraților, ascultați. Serios!
Sunt multe romane YA la fel de bune ca și cărțile pentru adulți.
Poftim?
Să ucizi o pasăre cântătoare a dat naștere unui gen.
- Harper Lee e o comoară. - Mie-mi place Judy Blume.
Harry Potter. Aș citi câte un volum pe an.
- Doar atât am timp. - Nu lucrezi. Ai tot timpul din lume.
Ce-ți pasă? Urcă-te în camionetă și du-te să-l cauți pe Jason Bourne!
JK Rowling e Dickens al zilelor noastre, dar mai bună și cu mai mult succes.
- Asta așa e. - Nu cred că vorbiți serios.
YA nu e literatură de calitate. Efectiv, e pentru minți nedezvoltate.
Nu sunt deloc de acord cu tine.
De veghe în lanul de secară e YA.
E un roman despre un tânăr,
nu un gunoi despre adolescenți din viitor cu arcuri și săgeți.
Arcuri și săgeți în viitor? Zău dacă înțeleg.
Nu, îmi place seria Jocurile foamei, cu fata aia.
Sunt palpitante, dar știi că se termină cu bine.
Doamne! Nu-l ascultați.
Eu cred că stilul YA e cea mai interesantă evoluție
din literatura de ficțiune.
- Cum? - Bine zis!
- Așa cred. - Ba nu!
Și pe bună dreptate. Ultima ta carte a fost apreciată de New York Times.
Ești un scriitor excelent. Nu se poate să-ți placă așa ceva.
Am discutat cu Ethan și despre partea comercială.
Corect, să ne gândim la Furtuna. E un roman pentru adulți.
Cum ai spus și tu, Max, e o operă de referință.
Și ai făcut asta fără vampiri
și fără puștime prin labirinturi sau alte prostii.
Furtuna e moartă. N-o să vindem Furtuna.
Poftim?
Cum? Credeam...
Credeam că de-aia vorbim despre... YA.
Îmi cer scuze, n-am...
Las-o baltă. N-am știut... Nu mi-am dat seama că voi...
Nu trebuia să spun asta.
Scuză-mă, dar nu înțeleg. De ce ai spus că o să se vândă bine?
Eram în oraș...
Luam cina și tu ai anunțat. Am sărbătorit cu șampanie.
Era cât pe ce s-o vindem, nu?
Am discutat cum să o vindem.
Apoi a citit-o toată lumea și am decis... să nu o vindem.
De ce mi-ai spus că ai vândut-o?
Pentru că știam că te vei ambala.
Pentru că toți vă așteptați, încă din facultate, când aveam 18 ani,
ca eu să devin un autor faimos și să iau Premiul Nobel.
Eu, nu.
Ești bunicel, nu zic, dar...
- De Premiul Nobel? - Da.
Regret să-i dezamăgesc pe ceilalți, dar nu va fi așa.
Nu voi păși în panteonul literaturii, care nici nu mai există.
- Mă ajuți un pic, Max? - Nu știu ce pot spune în siguranță.
Dă-mi dreptate.
E la asfințit.
Deci acum scriu YA, asta o să fac.
Dacă vrei ceva haios despre care să scrii,
acum câteva luni, Dashiell i-a spus unei colege de clasă cuvântul cu „t”.
- Târfă. - Da.
Dumnezeule!
Scuzați-mă puțin.
Îmi pare rău, Ethan, credeam că i-ai zis despre Furtună.
Nu-i nimic.
E un lucru pe care-l discuți cu soția ta.
- Am spus deja că nu-i nimic. - Bine.
Ei bine...
Da.
Ce-i așa rău să spui „târfă”?
E foarte jignitor la adresa femeilor.
- Pe bune? - Da.
- Serios? - Da, așa cred.
Atunci ce poți să spui?
Am senzația că nu mai poți să zici nimic.
Când ne-au luat „retardat”, n-am spus nimic.
Când ne-au luat „ce gay e”, n-am spus nimic.
Dar trebuie să se termine cu asta odată și odată.
Nu se poate să ne lase și fără „târfă”.
Nu se poate... să ne lase și fără „târfă”!
- E un cuvânt minunat, băga-mi-aș. - Dă-mi și mie.
Doamne, ce bine e!
De ce ai zis chestia aia cu Dashiell? Nu e amuzant la o cină.
- Nu e amuzant! - Nu pot povesti ceva despre fiul meu?
- Nu înțeleg regula asta. - Nu e nicio regulă.
Mi-e rușine de purtarea lui Dashiell
și nu vreau să povestești asta la cină, mai ales prietenilor mei.
Asta e problema. Regret că n-am fost la Harvard cu tine.
Îți place să mă tratezi de sus când ești cu ei. E o porcărie.
Îmi spui să-mi țin gura la cină în casa mea?
Trăiți în trecut. Lăsați trecutul!
Prezentul e un loc foarte plăcut.
Știi ce nu înțeleg? De unde știe el cuvântul ăla.
Folosești cuvântul ăla?
Da?
E dintr-o piesă a lui Kid Cudi.
A auzit-o la mine în mașină.
Un copil de patru ani?
- Are patru ani! - E o piesă care te prinde.
- Să asculte Raffi! - Îl preferă pe Cudi!
Știm amândoi că Raffi e de rahat!
Lisa!
Lisa.
- Foca! - Nu.
- Ba da, foca! - Foca.
Foca!
Bine.
Acum!
- Ce faci? - Fac ordine în camera de joacă.
Ai mințit despre carte să mă impresionezi?
Da. Asta am făcut.
Sută la sută.
Am reușit?
Foca!
Da!
- Foca! - Încă pot!
Subtitrarea: Nicu Teodorescu